Unge frøken Larsen sto fremfor skrivebordet mitt og himlet med de store øynene: «Åh jøss! Du ligner jo helt på Leslie Nielsen!» Den røde munnen var vidåpen, og hun hadde helt glemt å tygge på tyggegummien. Litt perpleks ba jeg henne sette seg. Jeg var for øyeblikket usikker på hvem denne Leslie Nielsen var, og han var uansett ikke tema for vårt møte. Jeg hadde innkalt vår nyansatte sentralborddame for å fortelle henne ett og annet om skikk og bruk i vårt velrenommerte firma. Plutselig sa hun: "Vet du – når jeg ser på deg, så får jeg rett og slett lyst til å niklemme deg." Det ble ingen niklemming. Der gikk grensen; særlig her på mitt kontor. Noen reprimande ble det heller ikke plass til. Man øser ikke eder og galle utover en sprudlende, ung kvinne som ser troskyldig på deg med store, blå øyne og spør hvorfor du ikke går til anskaffelse av ørering. «Da ville du sett enda kulere ut!» I stedet pratet vi muntert om løst og fast. Jeg grep meg selv i å le høyt av hennes små pussigheter flere ganger. Lise Larsen var som et stort, troskyldig barn. Ekte og naturlig fra isse til fotsåle. Jeg traff på henne igjen ute på gaten der jeg bor uken etter, Jeg kjørte nesten på henne. Fra den dagen forandret jeg meg, ja til den milde grad at jag begynte å tro jeg var Leslie Nielsen...Les også Elskerinnen og den andre kvinnen.-